Mälestusi ja legende majaomanik Oskar Lutsust.

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

 “Minu arvates oli kunagi lugu nii, et mõistesse Tartu mahtus mitmeid muutumatuid komponente: ülikool kõige juurdekuuluvaga, Kivisild, kaubahoov, targad tohtrid, Jänese kalender, Emajõgi ja Toomemägi, kuivatatud peipsi tint õllepoodides, boheemlane, kõik soliidsed ajakirjad, puhtad tänavad, omamoodi kohvikud, Oskar Luts ja Juhan Simm…
 Nad olid omamoodi Tartu põhipürjelid. Nad olid igavesti elavad ja muutuvad sümbolid, sest nende ümber tekkis alatasa uusi anekdoote ja pajatusi, millel enamasti küll alust polnud, kuid mida nad ise ka ümber ei lükanud.”
 /Juhan Peegel/

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

 “Oskar ütles, et tema ehitusküsimustega ei taha sekeldada, ajagu mina kõik asjad ise korda. Maja hakkas ehitama ettevõtja Klaus, kes elas meie maja õues Puiestee tänaval. Ta sai meie käest 600 000 senti, tellis igalt poolt materjalid, mida anti Lutsu maja jaoks kiiresti, jättis aga arved enamasti tasumata. Hiljem tuli meil tema pärast mitu korda kohtus käia  ja paljudel jäigi materjali eest raha saamata.
 Ehitamise lõpetas ehitusettevõte “Maja”. Esialgse eelarve järgi pidid ehituskulud olema 900 000 senti, tegelikult läks maja maksma 1 200 000 senti ja seetõttu pidime lisaks senistele võlgadele tegema veel 300 000-sendise veksli Pikalaenu Pangast.
 Maja valmis vähem kui poole aastaga ja 1936. aasta jõululaupäeval kolisime uude majja sisse. Lutsu 50. sünnipäeval pidasime ka uue maja soolaleivapeo. 7. jaanuari õhtul oli maja täis külalisi. Siin olid Friedebert Tuglas, Gustav Suits, Mait Metsanurk, Johannes Semper, August Jakobson, Juhan Sütiste, Jaan Kärner, Hugo Raudsepp, Henrik Visnapuu, Enn Kippel, Jüri Parijõgi ning teisi kirjanikke, kunstnikke ja kultuuritegelasi. Tuglase abikaasa Elo ja G. Suitsu abikaasa Aino tulid suurte pakkidega: nad tõid kirjanike abikaasade kingituse- vekkaparaadi koos paljude purkidega.” 
/Valentina Luts/

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Ja seal (kohtus) ma nägingi siis Oskar Lutsu esimest korda. Ka tema protsessis. Asi oli nii, et Luts oli kelleltki tislermeistrilt tellinud oma tookord ehitamisel oleva maja uksed ja aknad. Töötellimuse katteks oli ta andnud veksli… Protsess käis selle ümber, et ehitusmeister oli veksli vastu võtnud, selle eest pangast raha kätte saanud, kuid aknad ja uksed tegemata jätnud. Ja nii seisis nüüd Luts õnnetuna, kurvana, abituna oma truu ja tubli teisepoole kindla käe kõrval ja püüdis ses kurjas maailmas protsessides oma õigust jalule saada. 
 Niisugusena- nukrana ning abituna, praktilistes küsimustes saamatu ja õnnetuna- on igaveseks minu ajju sööbinud üks portreevisand Oskar Lutsust. 
 Olgu lõpuks öeldud, et oma protsessid võitsime me mõlemad.
 /Kaarel Ird/

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

O. Lutsu kodu külastamas

…”Kuidas meeldib teile uus kodu?”
 “Raske ütelda, sest tunnen oma kodu veel liiga vähe,” sõnab kirjanik naeratades.
“Haigena tulin siia ja viskasin kohe voodisse pikali ning seal ma põõnutasin kuni viimaste päevadeni. Ei mina ole neid ruume veel saanud kõiki läbi käia. Mul juhtub nüüd nii, et iga päev leiutan uue toa.”
…Kui Luts oli läinud võõrastetoast selle kõrval asuva töökabineti kaudu söögituppa, kuuldus sealt läbi lahtiste uste kohe hüüe abikaasale:
 “Valja, kus see köök ometi asub, kas seal tikku on?”
 Ning kohe kuuldub ka proua vastus:
 “Tule aga veel edasi.”
 /Arno Raag, “Postimees” 6.01.1937/

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Intervjuust “Üliõpilaslehe” jaoks

 “Ah, mina olen väike mees ja väike inimene! Pole tahtnudki muud olla. Ei ole teinud ennast kunagi suuremaks, kui tõeliselt olen. Olen tagahoovide laps ja sealt väikeinimeste perest võtan ka oma tegelased. Uhkust ma ei taha, uskuge, mitte ei taha.”
/Erna Siirak/

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

 … Luts oli kõrvale heitnud “Vogelis” kantava vihase mehe maski. Ta oli külalislahke ja sõbralik. Ning kui ta meid oma kabinetti viis, hajus viimane raas antvärklikkusest. Lõuna ootel tegime perenaise eest salaja paar aanispitsi, aga mina püüdsin jutu viia Gogolile, mille uhked köited rohkete raamatute hulgas eriti silma torkasid. Korraga alustas Luts suurepärases vene keeles: ”Ilus on Dnepr vaikse ilmaga, kui ta vabalt ja sujuvalt kannab oma vooge läbi metsade ja mägede…” (Gogoli jutustusest “Kohutav kättemaks”). See tuli nii voolavalt, sugestiivselt, niisuguse sissetundmisega, et haaras isegi minu ükskõikse kaaslase. “Kui aga üle taeva kihutavad siniste pilvede mäed, kui must mets kõigub kuni juurteni, tammed raksuvad ja välk, murdudes pilvede vahel, valgustab korraga kogu maailma- kohutav on siis Dnepr!” Ega Panso kirjanduslikul kolmapäeval poleks seda suurema raksumise ja meisterlikkusega kuulaja ette toonud. Ja nii ikka edasi, kuni pika lõigu lõpuni. Sellisena nägin See oli Luts-romantik, Luts-kunstnik, siin nägin ma vähemalt tema kui looja üht poolt ja mõistsin täielikult ka Gogoli selle katkendi ilu. See on kallis ja ilus mälestus.Lutsu esimest ja ainsat korda. 
 /Karl Kivi/

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

1937. aastal külastasin Lutsu tema maja valmimise puhul. Tulin n.-ö. soolaleivale. Leidsin kohmetu ja mureliku ilmega kirjaniku diivanil pikutamas.
 “Sa ei näe hoopiski selle järele välja, et kuulud õnneliku majaomaniku seisusesse,” tähendasin sissejuhatuseks.
 “Ah, onu Tiitus,” lõi Luts käega, “uus mure kaelas, muud midagi!”
 “???”
 “See tuurib juba paar nädalat,” pajatas Luts edasi, “nii kui hommikul silmad avan, jookseb hirmujudin üle selja: tule taevas appi-olen vist nokastanud peaga suure lollusega hakkama saanud ja luksuskorterisse kolinud! Kust võtan selle raha, et üüri maksta? Ja läheb tükk aega, enne kui koitma hakkab, et oi poiss! See on ju su oma maja, pole vaja üüri maksta ega midagi!”…

 Ent tunni-paari pärast olid Lutsul juba teised noodid peal. Keset päris asjalikku juttu peatus ta äkki poolelt sõnalt, põrnitses mind sellise pilguga, nagu märkaks mind alles praegu. Kortsutas siis kulmu ja prahvatas põlglikult:
 “Mis asja ma sinuga siin küll jahvatan!”
 “Mis, mis?” ei taibanud ma mõhkugi.
 “Mis ma sinu, näljarotiga, aega raiskan! Kas sul, konnal, ka maja on?” Ja edasi: ”Mis asja sa naerad, mis asja sa kõõrutad? Sa, könn, naera alles siis, kui majaomanik ees naerab…”
 Ja nüüd läks lahti. See oli pesuehtsa agulitõusiku käitumise matkimine, millega ta kohtles niihästi mind kui ka oma naist. Lutsu liigutused, hääl, käitumine- kõik oli muutunud korrapealt. Siis ma alles veendusin, kui hea näitleja oli Luts. 
 “Ma võiksin su endale üürnikuks võtta, aga sa ei maksa õigel ajal üüri ära,” ütles ta mulle, mängides rahaahnet peremeest.
 “Pane see lugu paberile,” andsin Lutsule nõu. “Sellest saaks tore näidend.”
 “Ära tule majaperemeest õpetama,” jätkas Luts mängu. “Mis lugusid mul nüüd enam vaja kirjutada! Edaspidi kirjutan ainult üürikviitungeid.”
/Romulus Tiitus/

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

 16. veebruaril 1939. aastal kirjutas ta mulle:
 “…Pikalaenu Pank andis mulle niinimetatud “armuaega” kuni 15.05.1939, mil pean maksma kr. 142.64. Laenu kustutamisest ega osaltki vähendamisest pole ses teadaandes öeldud vähematki sõna. Nii, et siis…
 Käesoleva aasta aprilli lõpus või mai algul ma ju saan oma poole aasta kirjandusliku stipendiumi ja sellest ma ülalnimetatud summa tasuksingi, kuid seni…?
 Nagu isegi tead, on aastavahetus hirmsaim aeg harilikule kodanikule.
Tulumaks, isikumaks, majamaks, poisi ülikoolimaks jne…
 Ära kirista hambaid mu peale…
 Südamlikult tervitades Sinu O. Luts.”
 /Andres Särev/ 

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Naabrimees Simm

Luts: …Eks Tartu peal räägitakse, et Luts ja Simm elavad kõrvuti nagu kass ja koer,         et Simm pilduvat oma koolivenda üle aia kividega ja Luts omakorda vastu mädanenud õuntega.
Simm: Ah, jama kõik. See rahva jutt. Meie Oskariga oleme alati head sõbrad olnud ja teineteisest lugu pidanud, nii kaine peaga, kui natuke vintis peaga. Kui Oskar kord jälle kodupolitsei karmil käsul sisemises arestis istus ja kange keeluseaduse all kannatas, siis tulin talle nii mõnigi kord appi ja tegime koos … väikese.
Luts: Mul ole väikeste tarvis oma kindel peidukoht, mida Valentina ei leidnud kuidagi üles… Pudel oli kenasti kirjanik Kitzbergi õõnsa kujukese sees. 
Simm: Aga kui Valentina kord asjale jälile sai ja asuniku ilma armuta konfiskeeris, siis ohkas Oskar lausa südamest: “August, August, ka sina oled mind ära andnud.” Aga meievahelised tülid on tühi jutt. Ainult ühel korral oli meil midagi tüli moodi või nii…
Luts: Ja selgi korral oli see puhtalt see sinu süü.
Simm: Ei, ei …ikka vastupidi. Sest asi oli selles, et sinu kits kooris minu õunapuud.
Aga sina pead oma kitse valitsema ja tema tegude eest vastust kandma.
Luts: Sina paranda oma aed ära, et minu loomakene ula peale ei pääse. 
Simm: Mis valu minul parandada on. Sina hoia parem oma kits kinni.
Luts: Mis ma loomakesest kinni hoian, kui sina oma aeda ära ei paranda.
Simm: Paranda sina ise aed ära.
Luts: Mis hea pärast mina parandan, kui see sinu aed on. 
Simm: Aga sellepärast, et kits on jälle sinu oma.
Luts: Kulla naaber. Mul on pikk kannatus, aga kui mu hing kord täis saab, siis võin ma hirmsaid asju korda saata.
Simm: Noh, mis sa siis teed? Mis sa siis oma hirmsas vihas teed?
Luts: Ma… ma… tead, mis ma teen.
Simm: Aaa… sul ei olegi midagi teha. Ainult ähvardad.
Luts: Ah, et ei ole või? No tead… (ähvardav paus). Ma ei lase enam oma kukke su kanade juurde! Vohh!
Simm: Niisugune julm mees oli… kui vihaseks sai. Ja nii hirmsa ähvarduse ees tuli mul tahes-tahtmata alla anda. 
/Hillar Palamets “Oskariana”/

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Lakoonilised vastused

 Kord astunud Oskar Luts oma Riia tänava majast välja sünges tujus, võtnud koosi kesklinna poole. Enne viadukti jõudnud talle järele naabrimees Juhan Simm ning viisaka inimesena küsinud:
 “Kuidas elad?”
 “See on minu asi” kähvanud Luts.
 Tüki maad astuti sõnatult, et Simmil kibeles siiski keel kuidagi juttu alustada, küsis uuesti: 
“Kuidas su naine elab?”
 “See on tema asi!”
 Kolmandat küsimust ei söendanud sääraste vastuste peale hea naabergi esitada. Kuid jalad viisid ka vaikivad mehed südalinna- ning korraga õllebaari silt silme ees. See julgustas Simmi kolmandat lauset lausuma:
 “Kui astuks õige siia sisse?”
 See on iseasi!” kostnud Luts ning mehed astunud üle läve. 
/Oskar Kruus/

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

 1938.a. juhtus Lutsuga niisugune lõbus lugu.
Suvi oli kätte jõudmas ja ma tahtsin, et minu mehel oleks hele mantel ja hele ülikond selga panna. Tema aga vastu: “Ei tule praegu kõne allagi. Maja ehitamine läks väga kalliks, ehitamise võlg on vaja maksta. Eks näe edaspidi.”
 …Lõpuks juhtusin kokku rätsepmeister Valdsoniga… Valdson kuulas mu jutu ära, tegi kavala näo ja ütles: “Olge täiesti mureta, proua. …Ma tulen sinna ja ajan selle väikese asja kohe joonde.”
 Järgmisel päeval oligi Valdson kohal, kangesti õnnetu nägu peas, ja kaebas Lutsule: “Aita hädast välja, kallis sõber. Majandusminister Leo Sepp tellis minult mantli ja ülikonna, kuid ma kaotasin mõõdud ära. Ei julge talle seda öelda, tähtis isik, vihastab. Mul on rätsepa silm ja ma tean, sul on täpselt samasugune kehakuju nagu temal. Luba enda järgi mõõt võtta.” …
 Rääkisin nii kaua, kuni Oskar ohkas ja järele andis…
 Valdson hakkas ruttu mõõtu võtma, Oskar aga kogu aeg nurises: “No kas ei ole see taevani kisendav ülekohus, Valdson? Tuleb välja, et vaimu poolest olen küll tõeline kirjanik, aga keha poolest ainult minister. Ja pean nüüd siin selle pärast kibedasti kannatama ja ennast sinu käes piinata laskma. Tõepoolest, valesti on loodus mulle kehamõõte jaganud.”...
 Mõne päeva pärast proovi tehes Oskar rääkis südametäiega.
 “No ütle, Valdson, kas on veel õiguse raasu maailma peal…et kirjanik peab mõne ministritühja pärast niiviisi valvelseisu drillima ja piina tundma.”
 Läks paar nädalat mööda. Ühel õhtul tõi Valdson uue ülikonna ära. Oskar magas juba. Riputasin mantli ja ülikonna riidepuuga tema voodi juurde…
 Hommikul: “Oh ma igavene lollpea! Kuidas ma sellest ometi aru ei saanud, et mina ise olengi see minister, kes need uued hilbud peab selga tõmbama!”
 Mina katsusin rahustada, tema aga nagu kihvatas:
 “Ah, sina julged veel rääkida! Ise kõik aeg mängisid tolle Valdsoniga üht ja sama viiulit. Kas arvad, et ma aru ei saa.”
 Hüppas üles ja hakkas linnaminekut seadma. Vanad riided olid mul kuhugi ära pandud, tõmbas siis vihaga uued selga ja läks…
 Kui ta mõne tunni pärast koju tagasi tuli, siis oli ta kangesti heas tujus ja ütles:
 “See oli sul tõepoolest geniaalne mõte, mamma. Suveriideid oli tõesti tarvis. Näe, uue helehalli kaabu ostsin ka sinna juurde.”
 /Valentina Luts/

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

1943. aasta paiku tuli Luts Arnold Matteuse juurde raekotta. “Näe, tegid mulle maja, aga mina ei tee sust väljagi. Tõin sulle ühe raamatu (O. Lutsu mälestuste üks osa).
/Arnold Matteus/

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

 Esmaspäeval, 9. oktoobril 1944
 Meie lähemas ümbruses, Simmi maja kõrval, on nagu sõjaleer: tuletõkked maas, vene sõdurid liikumas, käratsemas ja laulmas- kõikjal. Kogu päevad püssi ja kuulipildujate ragin, mis ei lakka isegi pimedas, isegi öösel mitte täiesti. Tüdrukud, naissõdurid, korjavad meie aias lilli, soldatid kaevavad kartuleid, kisuvad viimaseid lehekesi tubakavarte küljest jne. Võhivõõras ja jube elamine.
 Aga hakkame nüüd seda elukest võtma spordina.

 Ah , mu sõber, nüüd ma alles näen ja tunnen, milline tahe ja rõõm oli töötada siis… kui laulsid nii- nagu see nokk oli kasvanud! Nüüd pead seda tegema programmi järgi. Edeneb väga visalt, ja sa ju ei tea, kas su töö läheb “läbi” või mitte. Näib, et ongi lõpp kogu mu tööl; et mis ma enam… vägistan iseend.

 Nüüd käin minagi taastamas, ühes Kirjanike Liidu liikmetega. Kaks korda juba olen töötanud “Vanemuise” varemeis…

 Minu “üürilised” alltoas- kõik tüübid omaette… Palju võõrast rahvast liigub majahütis… Mõjuvad närvidele.” 
/Oskar Luts. Viimane päevik/

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

 Kõne all olevail aastail veetis rahvakirjanik suurema osa päevast lugemisega. Kirjaniku raamatukogu oli sõja ajal tugevasti kannatada saanud, palju raamatuid ära tassitud ja reostatud. Siiski oli neid alles jäänud üsna hulgake ning nende sirvimine oligi rahvakirjaniku lemmikajaviiteks (hea meelega mängis ta ka tamkat). Ühel päeval naeris ta: “Loen seda vana “Loomingut”- lugu tuleb nagu kole tuttav ette… Päris kenasti kirjutab teine, pole vigagi. Jõuan lõpuni, loen allkirja: O. Luts. Oma lugu oli!”
/Juhan Peegel/

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------